Aktuálne kriminologické otázky a perspektívy.
Doc. PhDr. Gabriela Lubelcová, CSc.
Katedra sociológie FFUK Bratislava

Vážené dámy a páni, milí kolegovia,
v prvom rade mi dovoľte, aby som sa poďakovala organizátorom konferencie za pozvanie a zablahoželala pracovníkom Institutu pro kriminologii a sociální prevenci v Prahe k 50. výročiu založenia  tejto inštitúcie. Polstoročnú históriu pražského výskumného inštitútu vnímame na Slovensku tak trochu aj ako naše výročie. Ešte stále väčšia polovica jeho pôsobenia sa vzťahuje na spoločnú československú históriu, posilnenú federálnou pôsobnosťou tejto inštitúcie ako jedinej samostatnej kriminologicky orientovanej výskumnej organizácie v bývalom Československu. Pre kriminologicky orientovaných odborníkov na Slovensku si naďalej uchováva osobitnú pozíciu, aj vzhľadom k tomu, že, žiaľ, na Slovensku sa doposiaľ nepodarilo založiť a vybudovať samostatné analyticko-výskumné pracovisko, ktoré by mohlo integrovať kriminologický výskum v našich podmienkach. Mnohí tak (a to s radosťou) zostávame vo virtuálnom federálnom kontexte Vášho pôsobenia. O to viac verím, že inštitút aj v budúcnosti nájde podporné inštitucionálne prostredie pre minimálne ďalšiu polstoročnicu svojho pôsobenia, k čomu Vám vopred prajem veľa úspechov.

Inštitút príslovečne využil aj túto jubilejnú príležitosť predovšetkým na odborné stretnutie a ja by som ju rada využila na stručné zamyslenie nad aktuálnymi problémami a príležitosťami ďalšieho kriminologického skúmania, predovšetkým z pohľadu svojej odbornej perspektívy sociológa.

Pre kriminologický výskum je tradične jednou z kľúčových otázok téma interpretácie a vysvetľovania podmienenosti kriminálneho (deviantného) správania. V kriminológii sa táto otázka sformovala do etiologickej paradigmy, ktorá má za sebou dnes už bohatú históriu. Vychádza z logiky, že identifikácia podmienenosti, príčin kriminálneho správania nám poskytuje poznanie, ktoré je možné produktívne využiť v stratégiách spoločenskej kontroly kriminality ako nežiaduceho spoločenského fenoménu, v oblasti prevencie kriminality a orientácii trestnej politiky. Napriek dlhodobosti a naliehavosti takejto úlohy, však kriminológia doposiaľ neposkytuje jednoznačnú odpoveď. Súvisí to minimálne s dvoma príčinami:
1.	To, čo označujeme termínom kriminalita,  v skutočnosti reprezentuje relatívne široký diapozón foriem a prejavov sociálneho konania. Kľúčovým definičným kritériom pre vymedzenie kriminality je v modernej spoločnosti jej trestno-právna definícia, ktorá tiež podlieha historickému vývoju a má tendenciu k rozšíreniu. Zatiaľ čo pred 100 rokmi obsahom trestného zákonníka boli predovšetkým trestné činy spadajúce do oblasti tzv. prirodzeného zločinu (násilné a majetkové delikty v bezprostredných medziľudských vzťahoch), rozvojom spoločnosti, jej inštitucionálnej štruktúry, rozsahu štátneho regulovania a rastom jej zložitosti sa rozsah trestných činov rozširuje do oblasti tzv. umelého zločinu, zahŕňa fungovanie spoločenských inštitúcií, reguluje hospodárske vzťahy, vzťah občana k štátu, k životnému prostrediu, a pod. Kriminalita sa tak mení a vyvíja, udržuje si tradičné formy, ale nadobúda aj novodobé, moderné formy. Súčasne sa mení aj obraz a sociálny profil páchateľa. Tradičný profil osobnostne a sociálne determinovaného páchateľa sa posúva k situačnému a inštrumentálnemu  modelu kriminálneho konania. V prípade hospodárskej, počítačovej, kriminality bielych golierov, korupcie a podobne máme do činenia s expertom s vysokým spoločenským statusom, prestížou a vzdelaním. Pred kriminológiou tak stojí otázka, či je možné takého diferencované podoby trestnej činnosti interpretovať jednotným modelom a či by nebolo vhodné špecifikovať teoretické modely podmienenosti podľa typu páchateľa a druhu trestnej činnosti.
2.	Druhý dôvod súvisí s tým, že sa mení a vyvíja  aj teoretický rámec kriminologickej interpretácie, v nadväznosti na vývoj kľúčových kriminologických disciplín a ich paradigiem. Pri základoch formovania kriminológie ako vedy stáli dve teoretické perspektívy: klasická liberálna právna škola a pozitivistická škola, spojená s rozvojom moderných prírodných a sociálnych vied. Pozitivistická škola priniesla do kriminológie interpretáciu, že trestný čin je determinovaným konaním, ktoré je podmienené biologickými, psychologickými a sociálnymi faktormi. V kriminológii sa tak postupne utváral rámec interpretácie podmienenosti kriminálneho správania ako bio-psycho-sociálnej určenosti.  Takýto komplexný prístup sa v kriminológii stal v zásade rešpektovaným, pričom však jednotlivé typy interpretácií, v závislosti od vývoja nových vedeckých poznatkov a teórií jednotlivých vied, ktoré vstupovali do tohto referenčného rámca, presúvali váhu predmetného teoretického vysvetľovania.

Etiologická paradigma sa orientuje buď na interpretáciu individuálnej podmienenosti kriminálneho správania, ktorá využíva predovšetkým psychologické prístupy. Silnejúcu pozíciu si v tejto rovine znovu v kriminológii vydobýja aj aplikácia biologických poznatkov, najmä vďaka rozvoju výskumov genetiky a výskumov mozgu, ktoré prinášajú upresnenia o mechanizmoch transformácie bazálneho predispozičného potenciálu do modalít behaviorálnych prejavov jednotlivcov. 
Dominantné postavenie si však v etiologickom prístupe udržujú sociologizujúce prístupy, ktoré sa zameriavajú na vysvetľovanie kriminality ako sociálneho javu a kriminálneho správania ako formy sociálneho konania človeka. Práve v tomto smere nám kriminológia doposiaľ ponúka skôr širokú škálu alternatívnych vysvetlení, často súperiacich medzi sebou. V priebehu 20.storočia sa etiologický prístup preto skôr sústreďoval na klasifikáciu či typológiu základných teoretických prístupov so snahou identifikovať kľúčové argumenty a faktory  jednotlivých teoretických prístupov. Klasické sociologické prístupy, kriminológia hlavného prúdu, v zásade vysvetľovali kriminalitu prostredníctvom pôsobenia troch vzájomne sa prelínajúcich spoločenských systémov: spoločenských hodnôt, sociálnej štruktúry a sociálnych noriem. Všetky tri vstupujú ako významné determinanty do sociálneho konania človeka. Spoločenské hodnoty ponúkajú jednotlivcovi interiorizované ciele sociálneho konania.  Sociálna štruktúra určuje, na základe pozície, ktorú v nej jednotlivec zastáva, o dostupnosti legálnych prostriedkov na dosahovanie stanovených cieľov a sociálne normy reprezentujú vonkajšie a vnútorné tlaky, ktoré pôsobia smerom ku konformite alebo naopak, k deviantnému konaniu. To je systém vektorov, v rámci ktorých sa kriminálne správanie vníma ako výsledok síl pôsobiacich v jednotlivcovi ako sociálnej bytosti a jeho spoločenskom prostredí. Tak sa ustálilo vnímanie veľkej „trojky“ hlavných sociologických teoretických perspektív: teórií sociálnej kontroly, sociálneho napätia a sociálneho učenia. Ich základné argumenty sa pokladajú za najvýznamnejšie a najdlhodobejšie pôsobiace teoretické východiská. Kriminologické interpretácie sociálnej podmienenosti kriminality sa v posledných desaťročiach vyvíjali na základe prevzatia a rozvíjania týchto perspektív alebo ako opozitné k ich kľúčovým argumentom.
Napriek určitej oscilácie okolo kľúčových teoretických prístupov však nemožno hovoriť o komplementárnej zhode, ale skôr o súťaži rozhodujúcich argumentov, ktoré boli posilnené početnými výskumnými aktivitami, ktoré sa intenzívne rozbehli v druhej polovici 20.storočia. Obraz empirického overenia kriminologických teórií je však rozporný – realizoval sa značný počet výskumov, ktorých výsledky sa interpretovali tak ako potvrdzujúce, ako aj spochybňujúce hlavné teoretické premisy. Ani empirické overovanie tak neprinieslo jednoznačnejšie výsledky, ktoré by prispeli k jednotiacemu obrazu spoločenskej podmienenosti kriminality. Dokonca vývoj mier kriminality v povojnovom období, ako aj politiky kontroly kriminality (najmä 60. a 70. rokov), akoby preukázali neschopnosť kriminologických teórií ponúknuť dostatočný interpretačný rámec nielen pre vývoj kriminality, ale najmä účinné stratégie jej prevencie a spoločenskej regulácie. Niektorí kriminológovia dokonca hovoria o kríze etiologickej paradigmy a poukazujú na roztváranie nožníc medzi teoretickou kriminológiou a praktickou trestnou politikou.  Pod vplyvom politického tlaku tematizovať boj s kriminalitou začína trestná politika ísť svojou vlastnou cestou a dokonca prináša inšpirácie pre kriminologické konceptualizácie a výskumy. Téma trestania, funkcií trestu a efektívnosti spoločenských reakcií na kriminalitu sa stáva frekventovanou krimininologickou témou či v modeloch restoratívnej spravodlivosti alebo neoliberálnej „actuarial“ kriminológie s programovou rezignáciou na etiologické definovanie problematiky kriminality.
Jednou z ciest ako prekonať krízu etiologickej paradigmy je koncom 20. storočia silnejúce úsilie o syntetizáciu kriminologických poznatkov. Vychádza z kritického reflektovania parciality jednotlivých prístupov. Nejednoznačné výsledky kriminologických výskumov podľa mnohých kriminológov súvisia s tým, že jednotlivé výskumy sa zameriavali len na vybrané faktory, overujúce argumenty jednotlivých, často konkurenčných teoretických prístupov, bez kontroly pôsobenia alternatívnych premenných. Empirické testovanie jednotlivých teórií, ktoré priniesli potvrdenie vplyvu parciálnych  premenných pri vysvetľovaní kriminálneho správania, podnietili úsilie o integráciu teórií tak, aby boli schopné vysvetľovať čo najširší rozsah variancie kriminality. V integrovaných teóriách pritom nejde len o prepojenie parciálnych premenných, ale o hľadanie vzťahu medzi najvplyvnejšími teóriami prostredníctvom ich konceptualizácie do jednej paradigmy. Príkladmi takejto snahy je napr. integrovaná teória delikvencie D.L.Elliota a kol., ktorá sa pokúsila o spojenie troch vedúcich sociologických teórií kriminality – teórií napätia, sociálnej kontroly a diferencovaného združovania vo výskumoch delikvencie mládeže alebo interakcionistická teória delikvencie T.P.Thornberryho. Prínosom týchto prístupov je nielen súbežné, organicky prepojené overovanie kľúčových klasických argumentov, ale aj nový, dynamický rozmer, ktorý do vysvetľovacej schémy problémovej situácie vnášajú. Nevnímajú sociálnu podmienenosť konania staticky, ako produkt vplyvu konštelácie vybraných faktorov, ale dynamicky, ako vývojový proces. To je vyjadrením nového rozmeru, ktorý sa do kriminológie dostáva v 70. a 80. rokoch pod vplyvom vývojových teórií, ktoré kriminálne správanie začínajú vysvetľovať v kontexte životnej dráhy človeka, v ktorej pôsobenie rozhodujúcich formatívnych a motivačných faktorov ľudského konania nadobúda procesuálny, kumulatívny a recipročný charakter. Výsledkom sú sekvenčné alebo rozvojové modely delikvencie, ktoré zahŕňajú vplyv tak rozhodujúcich faktorov klasických teórií sociálnej etiológie deviantného konania, ako aj procesy oslabovania alebo pripútania ku konvenčným cieľom, resp. ich alternovania v podobe delikventného správania v priebehu životnej dráhy.
Iné typy integrálnych teórií sa pokúšajú nájsť kľúčový kauzálny mechanizmus na vyššej úrovni všeobecnosti. Príkladom takého prístupu je koncept sociálnej opory (social support) F.T.Cullena. Jeho cieľom nebolo integrovať viaceré vplyvné teórie pod jednu všeobecnejšiu, ale nájsť základný mechanizmus, ktorý je explicitne alebo implicitne zahrnutý vo väčšine kriminologických teórií. Týmto základným mechanizmom je podľa neho rozsah poskytovania sociálnej opory tak na makro ako aj mikro sociálnej úrovni. Sociálnu oporu chápe autor široko, ako vnímané či skutočné, inštrumentálne alebo expresívne zaopatrenia, poskytované sociálnym aktérom komunitou, sociálnymi sieťami a blízkymi partnermi. Na makroúrovni umožňuje vysvetliť prečo niektoré spoločnosti, v rámci industriálne vyspelých, majú vysokú mieru kriminality a iné nižšie. Podľa Cullena USA majú preto vyššiu mieru závažnej kriminality v porovnaní s inými krajinami, pretože ide o spoločnosť s historicky vyvinutou nižšou mierou sociálnej odpory. Americká spoločnosť nie je ani štrukturálne ani kultúrne organizovaná tak, aby bola sociálne podporná. USA sú slabé v komunitárnej dimenzii, nemajú štruktúrne základy pre tvorbu a udržiavanie podporných sociálnych vzťahov. Podobne pôsobí americká kultúra, ktorá je postavená na hodnotách partikulárneho, utilitárneho individualizmu, ktorý podväzuje pocity solidarity a súdržnosti. Západoeurópske národy sú podľa Cullena viac sociálne integrované, pretože sú historicky vytrénované vytvárať neformálne väzby medzi ľuďmi a akceptovať pomoc a solidaritu. To sa v konečnom dôsledku prejavuje v nižších mierach kriminality oproti USA. Obdobný vysvetľovací mechanizmus uplatňuje aj na mikroúrovni, kedy miera sociálnej opory v sociálnom mikroprostredí jednotlivca (silná podpora rodiny a osobných sociálnych sietí) rozhoduje o miere jeho príklonu ku kriminálnemu správaniu. 
Hľadanie kľúča k vysvetľovaniu kriminálneho správania v kontexte sociálnej ukotvenosti jednotlivca má podľa môjho názoru svoje opodstatnenie. Dôsledne sociologicky totiž kriminálne správanie ako krajná forma deviantného správania je modalitou sociálneho konania, a teda sa aj na neho, tak ako na všetky prejavy sociálneho konania, vzťahuje celá komplexnosť sociálnej podmienenosti. Hlavným rozdielom je tu príklon k akceptácii alebo neakceptácii sociálnych noriem – a tu sa dotýkame jadra sociability človeka.

Pre ďalší vývoj kriminológie bude zrejme úsilie o integrálne teoretické uchopenie podmienenosti kriminálneho konania hrať kľúčovú úlohu v kriminologickom diskurze. Táto úloha však nebude jednoduchá. Niektorí autori upozorňujú na potrebu viacúrovňovej integrácie, ktorá zahŕňa tak rovinu teórií, ako aj výskumných metód, stupňov analýzy (jednotlivec – spoločenstvo - spoločnosť), ako aj rovinu disciplín (najmä sociológie a psychológie). Kriminológii zatiaľ chýba koherentný koncept, ktorý by spájal sociálny kontext a individuálny vývoj s teóriou kauzálnych mechanizmov. Uvažovanie nad  týmito problémami však zväčšujeme priestor poznania a otvára potenciál pre jeho integráciu.

Ďakujem Vám za pozornosť.